EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
DAVIS SKOLEDISTRIKT
Alt bra?
Alt bra, Davis?
Jeg er hjemme.
Jeg var nødt til å komme hit.
Netflix spurte: "Hvor vil du opptre? LA, Chicago, New York...?"
"Davis, California", sa jeg.
Det har vært...
Det har vært et godt år for meg.
Jeg giftet meg nettopp. Takk. Takk.
Takk. Jeg trenger applausen. Ringen er tung.
Det var som en omvendt Ringenes Herre.
Jeg fikk ringen og mistet kreftene mine. En annerledes Ringenes Herre.
"Vi gjør et kompromiss. Ta ringen, Sam."
Filmen er over på åtte minutter. Ikke en 90-timers saga.
Vi feiret nettopp 1-års bryllupsdag. Ett år overstått, en evighet igjen.
Det er skummelt.
Men det fantastiske er at det føles befriende nå.
Fordi jeg driter i de single vennene mine.
Jeg bryr meg ikke om noen av dere, og det føles kjempebra.
Dere sitter bare hjemme og sveiper etter kjærligheten, og klager.
"Hvordan finner man folk?"
"Smilehull? Av med hodet!" Som en keiser. "Brunetter? Ikke for meg."
Du jobber på Subway. Du får ikke være kresen. Vi er for snille.
Kan dere begripe at foreldrene mine aldri så hverandre fysisk?
For 30 år siden i en småby i India med 990 000 innbyggere,
hørte faren min rykter om en kvinne som het Seema - moren min.
Seema var noe helt spesielt.
I 1982 kunne Seema høre... Sjekk den røde langaen. Heftig!
Hun var som en iPhone 8.
"Har dere hørt om Seema? Hun er tynn. Familien hennes har et kamera."
Og faren min... "Hva? Et kamera?" Han løp hjem til farfaren min og sa:
"Jeg skal til USA. Jeg vil gifte meg med Seema."
Ti minutter senere hadde han giftet seg med en kvinne han aldri hadde sett.
Skjønner dere? Som Tinder uten bilder.
"Jeg vil ha det i resten av mitt liv. Håper hun har en fin personlighet.
La oss flytte til USA hvor vi kun kjenner hverandre."
Jeg er så takknemlig for den avgjørelsen.
Najmi gifter seg med spørsmålstegn. De flytter til USA, jeg kommer.
Å ploppe ut av moren sin er som boligmarkedet. Alt handler om sted.
Fødes man her som brunhudet, da har man lykkes.
Vi er rapperne som lykkes.
Det syke er at jeg ikke visste hva X-Men Origins- historien gikk ut på.
Det er sykt, for vi vet ingenting om foreldrene våre og omvendt.
Man spør: "Pappa, hva er favorittfargen din?" - "Stanford."
"Nei, jeg vil vite mer om deg." "Hvorfor? Kom inn på Stanford."
Jeg tror det er fordi innvandrere elsker hemmeligheter.
De elsker dem.
Holde dem inne og slippe dem ut 30 år senere når det er irrelevant.
"Så mamma er ninja og pappa kommunist? Hvorfor si det nå?"
Samtalene med faren min er som en M. Night Shyamalan-film.
90 minutters oppbygning uten klimaks.
"Var det slutten?"
Pappa gifter seg med mamma, de flytter til USA og får meg i Davis, California.
Mamma returnerer til India for å fullføre legestudiene.
Så mine første åtte år bor jeg med pappa. Det er oss to i USA.
Minus den betingelsesløse kjærligheten.
Brun kjærlighet er full av betingelser. På bildet sier han: "Sørg for å få A-er."
Sånn var det.
Jeg vokste opp her. Gikk på Pioneer... Jepp.
Men Davis var veldig hvitt. Som her i kveld...
Opprop var alltid en stor greie.
- Hva heter du? - Jasura.
Hva sa de?
- Jasuriah. - Jasuriah?
Jeg fikk Hanson Minaja...
Sahan Minha.
Saddam Hussein.
- Av engelsklæreren. - Hva heter du? - Biju.
- Hva fikk du? - Et tomt blikk.
Jeg er den eneste brune på skolen. Pappa er den eneste brune på jobben.
Det forenet oss og derfor måtte vi gjøre alt sammen, og det sugde.
Har man innvandrerpappa, må man prøve å forstå dem.
Det sitter onkler her i kveld som ikke smiler. Dere skal dø. Smil!
Du ler ikke. - Hvorfor ler du ikke? Dere er alltid stresset og lei.
Vekk en innvandrerpappa etter en 12-timers lur og han sier:
"Hvorfor må jeg betale skatt?" Man bare... Herregud.
Vi gjorde alt sammen. Jeg husker når vi skulle handle mat.
Vi gikk mellom hyllene og pappa tok en yoghurt.
"Uh, yoghurt."
Eller melk. "Uh!"
Jeg så på ham og tenkte: "Pappa hater yoghurt."
"Han hater melk."
Men nå vet jeg hvorfor. Livet er tøft og man vet ikke alltid hva man gjør.
Han har et barn som ikke akkurat gjør det lettere for ham.
Jeg tar en brus og han... "Ah! Ikke." Men jeg er et barn, jeg er udødelig.
Så snubler jeg i borrelåsskoene og mister brusen som eksploderer.
Og da gjør pappa det de fleste brune foreldre gjør.
Han ser om kysten er klar.
Og så gir han meg en ørefik.
Herlig. Takk.
Noen kjenner seg igjen.
Og til den liberale hvite skyldfølelsen... Innvandrere slår ikke barna som dere.
Amerikanere gjør skade på kroppen. Innvandrere gjør skade på sjelen.
Som et mentalt Guantanamo.
Jeg vet at noen av dere sier: "Dette er Davis!
På statsradioen sier Ira Glass at barna er fremtiden vår."
Har dere sett NBC-serien The Slap?
Det er en serie om et hvitt barn som får en ørefik i et bursdagsselskap.
Kødder du!
13 episoder om den ungen? Kødder du!
Brune barn får ørefik på hvert eneste bursdagsselskap.
Som oftest er det bursdagsbarnet, mens vi står og peker og ler.
"Ah, Biju fikk ørefik på bursdagen sin!"
Og det er det som gjør oss tøffe og motstandsdyktige.
Det er derfor vi blir kardiologer og vinner stavekonkurranser.
Det er viktig å gi ørefik. De øker prestasjonsnivået.
Har dere sett indiske barn vinne stavekonkurranser? Helt utrolig.
Snakk om isvann i årene.
Han har ikke tenkt til å bli slått på kamera.
- Klart han kan stave "knaidel". - Knaidel.
Se. Ikke en mine. Ikke en mine.
Han er 12 år. Ikke en mine.
Han vant nettopp 30 000 dollar. Ikke en mine.
Folk lurer på hvor det kommer fra. Se på foreldrene.
BETINGET KJÆRLIGHET
Sønnen vant nettopp Scripps stavekonkurranse.
Broren tenker: "Jeg er kjørt. Nivået er for høyt. Jeg tar livet av meg."
Folk lurer på hvor Bobby Jindal kommer fra. Derfra. En indisk sosiopat.
Når jeg tar det opp pleier folk å si at foreldrene mine ikke elsker meg.
Det tror jeg de gjør.
Men jeg tror ikke de lastet ned superpappa-programvaren.
De mangler noen apper.
Bursdager er ikke deres greie.
Hver eneste innvandrerpappa som har flyttet til USA med deg tenker...
"Gratulerer!"
Starbucks, Wi-Fi, motorveier... "Nå er det slutt på bursdager. Bli president."
I et intervju skulle jeg beskrive mitt første bursdagsminne.
"Må jeg?"
Jeg er seks år, snart syv.
Pappa vekker meg kjempetidlig. "Hasan, opp! Hopp inn i Camryen."
Innvandrernes foretrukne bil.
Vi hopper inn i Camryen og kjører fra Davis til Sacramento.
På den tiden var det ett kjøpesenter, Arden. Vi står i krysset.
Til venstre ligger alle barns drømmested:
Toys 'R' Us. "Dæven", tenker jeg.
"Pappa så Toys 'R' Us-katalogen på veggen min.
Han så visjonsplakaten mitt.
Han så den blå BMX-en jeg vil ha. Han skal overraske meg.
Sving til venstre, sving til venstre...
Sving... til venstre."
Han svinger til høyre og jeg sier: "Home Depot? Nei!"
"Hvorfor er vi her? Vet du ikke hvilken dag det er?"
"Lørdag." "Nei, bursdagen min. Glemte du det?"
"Hasan, hvordan kan jeg glemme bursdagen din?
Det er derfor jeg tok deg med. Du får velge håndtak til badet."
Og jeg...
"Kan jeg velge toalettet også? Du driter jo på alle drømmene mine."
Men det sa jeg ikke, for da hadde jeg fått ørefik.
Det var da jeg så generasjonskløften mellom oss og foreldrene våre.
Man kjemper mot foreldrene sine. Du har et visst antall kort å spille ut.
Det vet dere? "Vil du ikke bli lege?" Det er et kort.
"Gifte deg med en hvit jente?" Det er mange kort.
Jeg kunne ha skreket: "Pappa, jeg vil ha sykkelen."
Men jeg tenkte: "Spar kortene. Du kommer til å trenge dem."
Som 6-åring så jeg det for meg.
Mamma kom på besøk og var verdens beste mamma.
Et år kom hun til skolen og ga meg et Ghostbusters- kit.
Et sånt med hjul, ryggsekk og spøkelsesfanger-våpen...
Jeg stengte hele Pioneer.
Barna ble helt fra seg. "Hva? Er Saddam Hussein spøkelsesfanger?"
"Jepp, en brun en, ikke minst. Sug på den."
Et av mitt livs lykkeligste dager.
Men så dro hun tilbake til India og jeg skjønte at jeg ikke ville ha leker.
Jeg ville ha mammaen min, en familie.
Jeg var veldig emo, en liten Drake. Jeg savnet henne.
"Når kommer hun tilbake? Jeg trenger henne.
Jeg trenger denne damen.
Jeg trenger henne i livet mitt.
Jeg trenger henne, pappa. Hun pleide å ringe."
Pappa sa: "Når visumet er i orden." Det er en stor greie for oss.
Uansett hva folk sier er det vanskelig å komme inn i USA.
Det er ikke som et ødelagt kondom.
Åtte år.
Det er 11. august 1993 og jeg er kjempespent.
Jeg tar på meg spøkelesessekken og står der.
Pappa sier: "Ta på deg indiske klær." "Greit, jeg er en indisk spøkelsesjeger."
Jeg tar på meg en salwar kameez.
Dørene åpner seg.
Pappa kommer inn.
Mamma kommer inn.
Bak mamma kommer det en liten brun jente med bolleklipp.
Hun løper frem og klemmer meg. "Hasan bhai!"
Jeg vet ikke hvor jeg skal gjøre av hendene, fordi jeg ikke vet hvem det er.
Det som hadde skjedd var at pappa reiste til India for å treffe mamma,
og på en av reisene smalt han henne på tjukka.
Og jeg fikk en søster.
Men ingen sa noe.
Jeg sa jo at innvandrere elsker hemmeligheter? Enorm hemmelighet.
"Hvorfor klemmer du henne ikke?" "En flyktning jeg ikke kjenner?"
"Hasan, du er broren hennes." Og jeg... "Nei!"
Hun breakdanser og jeg tenker: "Hvem faen er du?"
"Vet du ikke hvem jeg er?" "Nei."
Jeg hatet den brune jenta. Jeg skjønte poenget med mur. "Bygg den!"
Jeg var en liten republikaner. Jeg skjønte poenget.
Jeg prøvde å ta en alvorsprat med dem ved bordet. "Mamma, pappa... Hallo!
Disse brune menneskene... Herregud.
De kommer hjem til oss...
De spiser godteriet vårt.
De kan ikke språket. Jeg syns vi skal be dem om å reise hjem."
"Ikke si sånn, vi er en familie." "Nei, det ligger på deg og mamma.
Dere ville leke Angelina Jolie og ta inn disse båtflyktningene.
Det ligger på dere, ikke meg."
Og brune mødre, hvorfor gjør dere det her?
Brune mødre gir alltid døtrene sine en quinceañera- kjole og bolleklipp.
Hvorfor? Prinsesse herfra og ned og Toad herfra og opp.
Denne hang etter meg på lekeplassen. "Hasan bhai!"
"Stikk!" Jeg skulle spille smashball... "Hasan bhai! "- "Gå!"
Til slutt flykter jeg til guttedoen. Hun kommer etter.
"Hasan bhai! "Guttene ser rart på meg. "Hva er Hasan-baj?"
Jeg gikk på skole med en gjeng Ryan Lochte-typer. Bare muskler.
"Uh, jeg skjønner ikke fremmede kulturer, kompis. Hva betyr det?"
"Det er et affeksjonsuttrykk som betyr 'bror'. Hold kjeft, Cody!"
Jeg rettet alt sinnet mitt mot henne. Jeg sa: "Hør, du er ikke søsteren min."
Men hun forstod ikke engelsk.
Men hun skjønte det allikevel. Hun løp gråtende avsted.
Og jeg tenkte: "Nei! Hun sladrer til pappa."
La oss fokusere på det som er viktig her. Men hun sa ingenting. Og pappa...
Det var hennes første bursdag i USA. Hun skulle fylle fem år
og han ville gjøre det til en spesiell dag.
Tenk å gå glipp av sin datters første skritt og ord...
Det er tøft. Så på bursdagen hennes samler han alle i stuen.
Han drar inn en stor eske og sier: "Åpne opp, Aisha."
Hun kutter opp esken og åpner klaffene.
Og jeg ser at det står "Toys 'R' Us" på en av dem.
Pappa strekker hendene nedi og drar opp en vakker, blå BMX-sykkel.
"Værsågod, Aisha." Han ser på meg. "Gratulerer med dagen."
Så hjerterått.
Jeg er rasende og lurer på når Home Depot-faren ble Danny Tanner.
For noe tull. Jeg er rasende.
Aisha merker det. Hun sier: "Hasan bhai, du kan prøve den først."
Som storebror følte jeg rett på sykkelen. "Det er min sykkel. Takk."
Yngre søsken er verdiløse. Dere bidrar ikke med noe.
Jeg ser at dere blir sinte. "Faen heller. Jeg har personlighet."
Og hvor fikk dere den fra? Jo, fra oss.
Klær, kultur, penger.
"Jeg har meninger." Nei, det har du ikke.
Også våger dere å si: "Hvorfor må du være så melodramatisk?"
Fordi jeg har kjempet for din skyld. Mamma og pappa var mitt Vietnam.
"Alle elsker meg", sier dere.
Idioti. Storesøsken går gjennom livet og lurer: "Elsker noen meg?" Og dere...
"Mamma og pappa mislykkes med deg. Ikke med meg."
Hun sier at jeg kan sykle en runde rundt kvartalet.
Jeg tar tak i styret og tenker: "Glem det."
Jeg drar avgårde. Hun roper: "Hasan bhai, kom tilbake!"
"Spis støv, innvandrer." Jeg fyker avgårde.
Jeg ser en fortauskant. Hjulet ryker. Sykkelen fyker til venstre, jeg høyre.
Og den fine blå BMX-sykkelen...pang! Den krasjer mot betongen.
Lakken er borte på sykkelens høyre side. Jeg plukker den opp.
Den er ødelagt. Jeg hører lyden av sandalene hennes.
Hun gråter. "Hasan bhai, hvorfor gjorde du det?"
Uskyldige tårer.
"Hvorfor? Jeg som lot deg sykle først?" Jeg ser på henne
og tenker at jeg er en drittsekk.
Hele tiden ville jeg ha bekreftelser av Cody, Corey og Cole...
Men jeg hadde det rett foran meg. Jeg skal jo være storebroren
som hjelper henne og beskytter henne.
Og så stjal jeg sykkelen hennes. Helt sykt.
Aisha hater den historien.
Hun sier alltid: "Herregud, du er så melodramatisk."
"Du fremstiller meg som et flyktningbarn."
Det stemmer. Jeg gjør det nå.
Det er urettferdig, for hun er ikke en flyktning.
Hun har lært seg engelsk.
Hun studerte jus på elite-universitet og jobber med fusjoner og oppkjøp.
Hun er en av de få som lykkes, mens jeg...
Jeg tok ikke høyere utdanning. Jeg ble komiker. Det er yrket mitt.
Og når jeg skulle gifte meg
var det med en hindu-jente.
Jeg hørte et "Åh".
Helvete. Du utbrøt: "Uh!". Jeg har ikke slått deg.
Faen! Så det visste dere ikke.
Hinduer og muslimer er Indias svar på Montague og Capulet.
Vi har feidet i århundrer.
Dere sier: "Hva er forskjellen? Dere ser like ut." Hvordan forklarer jeg det?
MUSLIMER/HINDUER
Hinduer spiser ikke oksekjøtt.
Og muslimer spiser ikke svin. "Er det en pepperonipizza? Ingen pepperoni."
Hinduer liker statuer.
HINDUER: SPISER IKKE OKSEKJØTT
"Her har vi en elefantstatue. Den skal jeg ha i bilen min."
Muslimer sier: "Ingen statuer! Vi liker alfabetet."
MUSLIMER: LIKER IKKE STATUER
Vi har de i bilen. "Vi er annerledes."
Hinduer liker tegneserier.
De sier: "Åh, en animert Ganesh. Den skal jeg henge opp på veggen."
Og muslimer...
er ikke så begeistret for tegneserier.
Vi får tenke over det tegneserie-greiene.
På grunn av de ulikhetene har vi drept hverandre i århundrer.
Eldre liker ikke sånne vitser.
"Det er ikke morsomt, det er derfor Pakistan ble grunnlagt." Jo, men...
Jeg overtalte faren min. "Pappa, vi elsker hverandre.
Er det ikke noe større som forener oss utenom rase, farge, opphav og klasse?
Dette er USA. Vi kan velge selv hva vi vil ta med fra fedrelandet vårt.
Er ikke livet litt som biryani hvor man skyver det ekle til siden?
Hvorfor må vi ta med den dritten hit?"
Han var enig. "Du har et poeng. Greit, gift dere".
Det er en storartet avgjørelse fra en brun pappa.
Det er fedre her som sier: "Om det var min sønn ville jeg skutt oss begge to."
Han sa ja.
Vi samler troppene. Jeg, mamma, pappa og Aisha kjører hjem til forloveden min.
Vi har nettopp stoppet og pappa skal til å ringe på døren
når han ytrer ordene som knuser enhver brun unges drømmer.
Han sier...
"Jeg syns ikke vi skal gjøre det."
Log kya kahenge?
"Hva kommer folk til å tro?"
Jeg vet ikke om dere vet at hver gang en brun pappa sier: log kya kahenge,
faller en stjerne på himmelen.
"Jeg vil ikke bli lege." "Log kya kahenge!" Nei!
"Jeg vil ikke gifte meg!" "Log kya kahenge!" Hvorfor?
Jeg kan love at når Gandhi sa til foreldrene at han skulle frigjøre India,
så sa de: "Log kya kahenge!
Ikke protester. Britene kommer til å baksnakke oss.
Hvorfor er du så skallet og spinkel? Du blir aldri gift."
Og jeg står der...
på trappen.
Vent! Jeg står der...
på trappen. "Skal jeg forandre livet mitt på grunn av log kya kahenge?
Kom igjen.
Hvor ofte klager vi ikke på rasismen i samfunnet? Vi gjør det hele tiden.
Når ballen er på vår banehalvdel skal vi være intolerante?
Pappa, jeg lover deg. Gud liker ikke intoleranse.
Gud sier ikke: 'Du er rasist. Bra jobba.' Nei.
Og skal jeg forandre livet mitt for å behage en slektning jeg ikke kjenner?
Skal jeg forandre livet mitt for tante Nilas skyld? Drit i henne.
Kødder du?
Livet mitt?"
Men det kan jeg ikke si.
For jeg har spilt alle kortene mine. Jeg kan ikke si noe som helst.
Nå mister jeg håpet. Kanskje dette er større enn meg.
Hvorfor kan jeg ikke bøye hodet og gjøre som jeg skal?
Dette er ikke Jodhaa Akbar. Har dere følt dere fanget av tiden dere lever i?
Dette er større enn meg.
Så jeg går tilbake mot Camryen og hører en stemme si:
"Herregud.
Dere gjør dette hele tiden."
Det er Aisha som er dritforbanna.
Hun sier: "Pappa, jeg fløy ikke helt fra Philly for dette.
Beena er en bra jente. Hun har en doktorgrad.
Hasan bhai er komiker.
Ingen kommer til å gifte seg med ham.
Få ham gift før hun ombestemmer seg."
Hun satte ned foten og spilte ut et av kortene sine for min skyld.
Hun tok en Phil Jackson. Hun fikk alle til å samarbeide.
Takket være henne fikk jeg gifte meg med mitt livs kjærlighet. Utrolig.
I alle år hatet jeg den brune jenta.
Men den dagen var jeg stoltere enn noensinne over å være Hasan bhai.
Det sies at hver generasjon defineres av en stor kamp eller en stor tragedie.
Det er sprøtt at barna våre aldri får vite at det fantes en tid
hvor man måtte velge om man ville surfe på nettet eller snakke i telefonen.
De kommer aldri til å skjønne det. Du skjønner det aldri.
Du skjønner det ikke. Det var vår første verdenskrig.
Spesielt på ungdomsskolen når en jente ringte hjem til deg.
Du måtte ta telefonen før foreldrene dine gjorde det.
Før hadde vi hustelefoner, telefoner som var koblet til huset.
På ungdomsskolen ringte en jente hjem til oss.
Pappa rakk å svare før meg. "Hallo! Hvem er det?"
"Hei, det er Alice. Er Hasan der?" "Hva vil du?"
"Jeg kommer til å dø som jomfru", tenkte jeg.
"Vi går i samme geometriklasse. Kan jeg spørre ham om noe?"
Han svarer: "Greit, Alice. Hvorfor spør du ikke meg?
Så kan jeg spørre Hasan."
Sånn er foreldrene våre.
Fra 0 til 30 år - "Ingen jenter!" Som 35 - "Hvorfor snakker du ikke med jenter?"
Det er forjævlig.
Det er sånn foreldrene våre er.
Foreldrene våre er en brannmur mot verden utenfor.
De sprer informasjonen til oss. Det er som å leve i Nord-Korea.
Pappa er sjefen i hjemmet.
Jeg gikk på ungdomsskolen den 11. september. Pappa samlet oss.
Han sa: "Hasan, ikke si til folk at du er muslim og ikke snakk politikk."
"Greit, pappa. Jeg skjuler det. Dette bare gnir man bort."
Vi sitter der og telefonen ringer. Jeg løper bort, men pappa er først.
"Hallo?" Jeg tar det andre røret. Jeg hører: "Hvor er Usama, sandneger?"
Han ser på meg.
"Hører du meg, jævla ørkenneger? Hvor er Usama?"
"2631 Regatta Lane, dere bor der, ikke sant?
Jeg skal faen meg drepe dere." Klikk.
Pappa ser på meg.
Har dere noen gang sett dødeligheten i foreldrene deres?
Jeg ser på pappa og ser hver eneste centimeter av ham.
Det er da jeg innser at jeg er en darapok. En feiging.
Vi snakker to språk. Et hjemme og et ute.
Jeg burde sagt noe, men gjorde det ikke.
Vi setter oss. Jeg hører lyder utenfor.
Pappa og jeg løper ut og ser at bilvinduene er knust.
Ryggsekken min er åpen. "Faen, de tok tingene mine."
Jeg strekker meg for å ta ut ryggsekken.
Glasskår setter seg i armen. Det begynner å blø kraftig.
Og jeg er sint. Forbannet. Hva faen.
Ungdommene vet hvor vi bor, de ringte oss og de følger med på oss.
Jeg ser i trærne og buskene.
Jeg ser ute i veien. Der står pappa
og koster opp glass fra gaten som en barberer.
"Vi har kunder. Log kya kahenge? Vi må rydde opp."
Zen!
En brun mr Miyagi. Han sier ikke et ord.
Jeg løper bort til ham. "Pappa, hvorfor sier du ingenting? Si noe!"
Han ser på meg og sier: "Hasan..."
"Det er sånt som skjer og det vil skje igjen.
Det er prisen vi betaler for å leve her."
Da tenker jeg at vi virkelig tilhører to forskjellige generasjoner.
Bortsett fra BMX-sykkelen.
Pappa tilhører den som mener at hvis man kommer til dette landet,
så betaler man en drømmeskatt.
Man opplever rasisme. Og koster det ikke livet, betaler man det. "Her, USA."
Men som mange andre er jeg født her. Så jeg våger å kreve likestilling.
"Jeg leser statsvitenskap. Det står her:
Liv, frihet, jakten på lykke. Alle mennesker er like mye verdt.
Det står her... Jeg er like mye verdt. Jeg fortjener ikke det her."
Men når jeg sier det...
Han ser på meg som om jeg tror på nissen. "Hasan, du vil aldri forstå."
"Aldri forstå?
Det er jo du som krangler med de i kassen på Costco
når du ikke får bytte brukt undertøy. Og nå skal du være storsinnet?
Skal vi være greie mot de som er intolerante? Hva?"
Så går han inn i huset med glass under føttene.
Og jeg vet ikke hvem som har rett.
Men kanskje man bør bøye hodet.
Bli lege, kjøpe hus i forstaden og la folk kalle deg hva de vil.
Men er det ikke vår oppgave å tøye grensene litt etter litt?
Er det ikke sånn det er?
Jeg vet ikke. Pendelen slår begge veier for min del.
Og jeg skjønner at 11. september er et veldig følsomt tema.
Alle amerikanere følte at landet deres ble angrepet.
Men natten den 12. september var den første av mange netter
hvor lojaliteten familien min har for dette landet ble angrepet.
Og det suger.
Innvandrere må alltid gi ut presse- meldinger for å bevise sin patriotisme.
Vi må alltid si: "Vi elsker dette landet, tro meg."
Ingen elsker USA mer enn oss.
Jeg ble forelsket her. Seks år gammel, Janice Malo...
Jeg så henne i sandkassen og løp bort til henne.
"Jeg elsker deg!" "Du er bæsjebrun."
Det er mitt første minne.
Første gang man opplever rasisme tenker man: "Åh, nei. Det går ikke bort."
Jeg var livredd. Det var en rasistisk Inception. Det var så mange nivåer.
Jeg ville våkne som Joseph Gordon- Levitt og innse at det bare var en drøm.
Men det var det ikke. Hele universet sier til deg:
"Det er en rettferdig og kjærlig verden. Oppfør deg deretter."
I 3. klasse fikk vi i oppgave å skrive hva ville bli når vi ble store.
Noen av barna skrev "astronaut" eller "brannmann."
"Jeg vil bli hvit."
"Hva mener du?" - "Jeg vil at all hud blir som denne delen."
Og jeg hater ikke melanin. Jeg elsker melanin.
Jeg har aldri blitt solbrent.
Men spiller man livets videospill som hvit og med hvit avatar,
så får man færre spørsmål.
Man blir født. "Jeg vil være Batman."
"Selvfølgelig. Batman er hvit. Duh!"
"Jeg vil bli president." "Duh! 44,5 presidenter er hvite.
Det har gått bra så langt."
Jeg vet at privilegiumdebatten er vanskelig for hvite mennesker.
Jeg vet at dere har problemer. Jeg har sett Girls.
Men pappa ga helt faen i dette med identiteter.
Reglene var enkle: "Ikke ha det gøy, ingen kjærester, kos deg på legestudiet."
Noe som er en stor løgn. Legestudiet er dødskjedelig.
Jeg har aldri vært på en klubb og sett ni gutter som... "Hva skjer?"
"Spesialistutdanning, kompis!" Det skjer ikke.
"Jeg fikk en karriere jeg hater av foreldrene mine." Det er løgn.
Så i mitt siste år på videregående
hadde jeg enda ikke vært på skoleball, ikke kommet med på basketlaget
og jeg hadde sluttet å ta medisinen Accutane, så huden og ansiktet flasset.
Så livet smiler. Alt er topp. Ingen har gjort det.
Ikke klapp. Ingen har klappet for det bildet.
Ingen gjorde det på skolen. Og nå er det for sent.
Men det fantes et lysglimt. En jente som het Bethany Reed.
Familien hennes hadde nettopp flyttet til Davis fra Nebraska.
Vi leste matte 3C sammen, men... vi hadde kjemi!
Hun satt bak meg. Første dagen sa hun: "Du... Hva heter du på AIM?"
"Dette blir noe", tenkte jeg. "Vil du ha det? Du kan få det."
Det jeg manglet i det virkelige liv hadde jeg nok av i mitt digitale liv.
Statusoppdateringer, autosvar, underprofiler, Boyz II Men-tekster...
Klart dere liker Water Runs Dry. Jeg var en kvinnebedårer.
Sene kvelder på AIM... Frem og tilbake. Dere vet ikke dette, men før...
Noen av dere går på college og snapchatter.
Men før måtte vi fyre opp internett som huleboere. Dere skjønner, ikke sant?
Hvis noen løftet av røret skrek man: "Legg ned røret! Jeg prøver å snakke."
Det var sånn vi kommuniserte.
Sent på kvelden. Frem og tilbake, frem og tilbake.
En kveld ba hun meg komme bort, så jeg syklet hjem til henne.
Hvitt stakittgjerde, nybygget villa, Ford Expedition, Eddie Bauer-modell...
"De har klart det!"
Mrs Reed åpner. Faren hennes er en pensjonert dommer.
Mrs Reed byr på brownies. "Ja, takk."
"Bli på middag", sier hun. "Vi spiste nettopp brownies, men greit."
Vi setter oss ved middagsbordet.
Nå sier mrs Reed: "Vi vet så mye om Bethany,
men vi vet ingenting om deg. Hva liker du å gjøre?"
Jeg bare... "Hva?"
"Hva jeg liker?
Ingen... Ingen har spurt meg om det før.
Akustisk gitar, antar jeg."
"Du må begynne med det. Du må følge drømmene dine."
"Ja, kanskje det. Kanskje jeg skal følge drømmene mine."
Men så sier Bethany: "Vi leser alltid hjemme hos meg.
Kan vi ikke lese hos deg?" Og jeg bare... "Jeg må gå."
Skal jeg invitere deg hjem til meg?
Du kommer og... "Hvilket språk er det? Hvilken film er det? Hva er den lukten?"
Det der orker jeg ikke. Men hun er annerledes. "Kom!", skriver jeg senere.
Jeg løper ned og sier: "Mamma, pappa. En skolekompis kommer. Vær normale."
Pappa sier: "Hva? Vi er normale." Så slitsom.
"Hasan, vi er normale. Vær stolt. Du burde være stolt."
Hvem er stolt? Ingen. Du går rundt som en indisk hane.
Ingen er stolte. Vi kommer dit.
Vi sitter på stuebordet og regner integraler.
Mamma og pappa krangler på hindi.
Mamma steker pakoras. Så jævlig flyktningaktig.
Kabhi Khushi Kabhie Gham går på Zee TV. Klassiker.
Men det er for mye. Det er for mye for jenta.
Man må få en myk introduksjon. Hun er fra Nebraska.
Soul Cycle, yoga og så Zee TV. Man kan ikke hoppe rett inn i det.
Jeg ser på henne og tenker: "Ikke si noe.
Vær så snill, ikke si noe."
Hun ser opp fra boken og sier: "Vet du hva...
Dette er skikkelig hyggelig.
Vi må gjøre dette oftere. Det er skikkelig hyggelig."
Jeg ser på henne og tenker: "Herregud...
Jeg elsker deg, min hvite prinsesse.
Du ser meg. Jeg trenger ikke å gjøre meg til.
Jeg kan være meg selv." Så vi var litt hos meg og litt hos henne.
En kveld sitter vi ved stuebordet og regner integraler.
Hun lukker boken og sier at det er sent.
"Ja", sier jeg.
Og hun...
"Best jeg går hjem." "Ja, det er nok best."
Nei, hvorfor sa du det? Det var jo sjansen din. Ikke gjør sånn.
"Vent, jeg følger deg ut."
Så jeg følger henne ut. Åpner bildøren... Hun hopper inn.
Jeg skal lukke døren når hun stopper den, lener seg ut og gir meg et kyss.
"Jeg elsker deg." Hun lukker døren og kjører.
Som en jævla proff.
Hun kunne reglene. Hun kunne reglene. Ingen moro, venner eller kjærester.
Det eneste vi hadde var et stjålet øyeblikk i oppkjørselen.
Mange gutter sier: "Det er ikke no, jeg ble runket når jeg var ni."
Ikke jeg. Ikke du, du og du. Ikke vi.
Jeg tenker... "Skal vi gifte oss nå? Jeg må skifte bukser.
Vi skal helt klart gifte oss. Når blir det shaadi?"
Matte 3C-klassen bestod av overpresterende elever.
Og læreren - mr Pendleton - ville at vi skulle ha et liv utenfor skolen.
En dag stiller han seg opp foran klassen.
"Dere er fantastisk dyktige akademisk, men jeg vil at dere skal vite
at livet ikke bare dreier seg om å komme inn på UC Berkeley."
En elev sier: "Nei, Stanford også."
"Nei, dere må leve et liv som er verdt å snakke om.
Og det er derfor jeg gjør det obligatorisk for alle i klassen
å gå på skoleballet."
Jeg sier: "Skal alle vi 30 gå på skoleballet? Matte 3C-klassen? Vi?
Jeg, Jehovas vitner-jenta, og de koreanske utvekslingsstudentene?"
Jeg ler så jeg griner. Han sier: "Hanson, jeg tuller ikke."
Han går bort til tavlen og drar den ned.
Det er en brakett med navnene våre som leder frem til ballet.
SKOLEBALLET
Det er basketsesongen for nerder. Jeg tenker: "Skjer ikke. Aldri i livet."
Ukene går. Elevene får seg kavalerer. Tre dager før ballet går han til tavlen.
De siste to navnene: Hasan Minhaj, Bethany Reed. Hele klassen flipper. "Åh!
De skal knulle!"
"Nei, det skal vi ikke. Eller? Nei, det skal vi ikke."
Jeg ser på henne. "Vær så snill, ikke si noe."
Hun sier ingenting, som en proff.
Det ringer ut. Jeg går til skapet mitt. Jeg hører skritt.
"Vent", sier hun. "Hva skjer?", sier jeg.
"Så sprøtt det ble. Hva var oddsen for det?"
Hun sier: "Du... Helt siden vi flyttet hit fra Nebraska
har du vært min beste venn. Du betyr mye for meg.
Året hadde ikke vært det samme uten deg.
Så vil du gå på ballet med meg?"
"Ja, min hvite prinsesse."
Så fort jeg sa det, tenkte jeg: "Nei! Dette går ikke.
Vent. Du har flere kort igjen. Du er en bra fyr.
Og ikke glem å foreldre liker ærlighet. Det har du sett på tv.
Hvis du går hjem og er ærlig, kommer foreldrene dine til å si:
'Selv om jeg ikke er enig, så setter jeg pris på ærligheten.
Derfor går jeg deg i møte.'"
Jeg løp hjem og sa: "Pappa, jeg vil gå på skoleballet" og han sa...
Noe som betyr: "Jeg slår ansiktet ditt i stykker."
"Bethany, problemer hjemme. Pappa vil ikke at vi går på ballet.
Men jeg skal snike meg ut. Jeg skal hoppe ut og lande på sykkelen.
Jeg sykler hjem til deg. Så danser vi og hvis jeg dør, så hadde jeg det gøy."
Du skal dø, så like greit å risse det inn i gravsteinen:
"Hasan Minhaj. 4,3 i snitt, kysset en hvit jente." Heftig!
Skoleballet nærmet seg. Jeg tar på meg JC Penney-dressen.
Jeg tar på litt Michael Jordan-parfyme. Seks sprut, ett for hvert mesterskap.
Man skal ikke overdrive MJ-parfymen. Ikke vær smakløs.
Jeg heiser meg ned fra taket, skraper opp knærne.
Jeg hopper ned. Det er seks meter. Jeg lander og hopper på sykkelen.
Det er vakkert. Solen er i ferd med å gå ned, det er en fantastisk kveld.
Jeg sykler med knærne utover så buksene ikke fester seg i kjedet.
Jeg sykler fort, men ikke så fort at jeg får svetteringer under armene.
Jeg holder buketten.
"Kom igjen."
"Snart fremme."
Jeg kommer hjem til henne og parkerer sykkelen.
Jeg går opp trappen og skal til å ringe på døren når jeg stopper opp.
En timeout på 30 sekunder. "Skjønner du hva som skjer?
Du skal på skoleballet med Bethany-fuckings-Reed.
Dette er den amerikanske drømmen. Det er dette pappa har kjempet for."
Dingdong. Mrs Reed åpner.
Hun ser bekymret ut.
Over skulderen hennes ser jeg Jeff Burke feste en bukett på Bethany.
Hun bryter ut: "Men, vennen. Har ikke Bethany sagt noe?
Vennen, du er en fin gutt. Vi liker at du kommer hit og leser.
Men denne kvelden er spesiell.
Vi har mange slektninger i Nebraska og kommer til å ta bilder.
Så vi syns ikke det passer seg.
Skal vi kjøre deg hjem? Mr Reed kan kjøre deg."
Jeg svarte: "Nei, jeg har sykkel."
Så jeg syklet hjem og spilte Mario Kart.
Jeg har aldri vært så pyntet mens jeg har spilt Mario Kart.
Skulle ønske jeg sa: "Faen heller, jeg skal på ballet." Men det gjorde jeg ikke.
Det pinlige er at jeg følte meg dum som var der.
Hvem var jeg til å forstyrre deres perfekte feiring?
Hvor mange ganger har man ikke sett det på film?
Og det var jo ingen bondeknøler som skrek "sandnigger". Det hadde jeg tålt.
Men jeg hadde spist maten deres, kysset datteren deres.
Jeg visste ikke at folk kunne være så intolerante og smile samtidig.
Det er vanskelig når folk sier at de både elsker deg og er redde for deg.
Jeg visste ikke hva det innebar.
Hun finner meg mandagen etter i første time.
"Alle spør hvorfor vi ikke dro sammen. Vær så snill, ikke si noe.
Det er en generasjonsgreie. Vær så snill, ikke si noe."
Jeg ser på henne. Andre time går som vanlig.
Mr Pendleton spør: "Og dere turtelduer. Hva skjedde med dere? Alle lurer."
Jeg lurer også. Jeg ser på henne. Hun ser ned.
Nå ser alle på meg og jeg må improvisere. "Jo, dere skjønner at...
Jeg bestemte meg for å ikke gå. Ball er overvurdert. En klisjé."
Alle i klassen ser på meg. "For en drittsekk."
"Dumpet du henne? Flaks at Jeff dro med henne. Du er en drittsekk."
Det var siste gang vi snakket sammen.
Og... jeg har blitt eldre. Det er lenge siden nå og ikke noe jeg tenker på.
Jeg har det med her, men...
Som mange andre...
Som mange andre, ikke sant,...
går man videre til et nytt kapittel i livet.
Hukommelsen er selektiv. Man går på college... Verktøy, slett historikk.
Etter college. Slett historikk. Aldri skjedd.
Gift. Slett historikk. Aldri skjedd.
Andre ekteskap. Slett historikk. Aldri skjedd.
Jeg ser som oftest på det på samme måte som faren min.
"Åh, du kunne ikke gå på ballet med en hvit jente? Hvem faen bryr seg?
Du fikk hvert fall ikke ryggraden knust i en politibil.
Mange afroamerikanere opplever det den dag i dag.
Er det prisen man må betale, så gjør jeg det.
'Så jeg kan ikke date datteren din.' Hvem faen bryr seg? Her!"
Så innså jeg... Vent!
Hvorfor må alltid uskyldige liv gå tapt før vi kan snakke om det?
Noen må bli skutt 16 ganger før vi innrømmer at vi har et raseproblem.
For hver Trayvon Martin har vi daglige hendelser som skjer p.g.a. intoleranse.
Fordi vi er for redde for den Andre. En som ikke tilhører samme stamme.
Skulle ønske jeg kunne sagt til 18-årige meg: "Ikke la den hendelsen prege deg.
Det finnes gode og dårlige folk, uansett opphav, klasse og hudfarge. Finn dem.
For kjærlighet er større enn frykt." Skulle ønske jeg kunne sagt det.
Jeg tror virkelig det.
Jeg tror virkelig at kjærlighet er større enn frykt. Det har jeg lært av Fox News.
De er utrolige. Jeg har aldri sett så mange spraybrune folk hate fargede.
Det er helt utrolig.
Og Fox News er basert i New York. De er i New York.
Daily Show ligger fem gater derfra. Professor X, Magneto... så nære.
Hver dag går jeg forbi bygningen deres.
Jeg ser de ansatte... Hannity, Coulter, O'Reilly
forlate huset, krysse gaten, gå forbi meg og stå i kø for halalkylling og ris.
"Hva?"
"Rasist-Randy tar den røde sausen."
Jeg elsker at hjernen kan være rasistisk, men at kroppen svikter dem.
Hele morgenen holder de på... "Meksikanere, alle liv teller, arabere...
12.01! Shwarma-tid!" Jeg elsker det.
Skulle ønske jeg kunne sagt det til mitt 18-årige jeg. Men det går ikke.
Jeg har ikke tidsmaskin. Jeg kan ikke si det til ham.
Og det verste er...
Den første kjærligheten er som første gang man smaker blå meth.
Opplevelsen blir aldri den samme.
De som har partnerne sine her: "Nei, du er annerledes."
Dere lyver, men det er helt greit.
Vi byttet hemmeligheter. Jeg ville bli komiker og hun journalist.
Og vi lovte å følge drømmene våre, uansett hva folk tenkte om det.
Jeg startet som komiker året etter. Ikke bra. To år, tre, fire, seks år...
Etter syv år fikk jeg til slutt være hovedattraksjonen på en klubb.
Gotham Comedy Club i New York.
Jeg gjorde som mange andre komikere. Facebook-innlegg, ble superkaksete...
Jeg skrev: "Hallo, Facebook!
Selveste er hovedattraksjonen på Gotham Comedy Club. Hyl for billetter."
I store bokstaver. Jeg postet det. "Jeg er hovedattraksjonen. Til flyplassen!"
LA, Chicago, Nashville, New York... Jeg fløy med Southwest Airlines.
"Ja! Jeg har klart det!
Hallo. La Quinta Inn! Det gjør jeg så gjerne!
Gratis Wi-Fi? Hvorfor ikke? Vi sjekker hva det står om meg på nettet."
Jeg åpner laptopen, går inn på Facebook og ser...
"Hei! Hm, lenge siden sist.
Så du er komiker, så kult.
Men du... Jeg og noen venninner bor på Manhattan
og vi lurer på om du kan fikse billetter til oss.
Spørsmålstegn." Greit...
Jeg vet ikke... Jeg vet ikke om dere skjønner hva det betyr, men...
Hvis livet gir deg sitroner,
må du noen ganger lage en liten "hevn-lemonade".
Med en dæsj ironi.
Svar.
"Bethany, komma, enter.
Klart jeg husker deg.
Veldig lenge siden sist.
Syv år. Det er lenge... Hør her, jeg skulle gjerne gitt deg billetter,
men vi skal ta bilder i kveld.
Så jeg syns ikke det passer seg."
Send den. Send den nå. Jeg sender den.
Jeg løper til klubben, hopper på scenen. Vet ikke hva jeg sier engang.
"Drit i det. God natt." Pang, jeg drar til flyplassen.
Vi drar fra New York til Chicago, til Nashville og LA.
Jeg henter min Toyota Camry, L-fuckings-E.
Aldri glem det. Stoffseter for livet.
Jeg fyker rundt i LA's gater.
"Hallo! Hva vil du?" - "Hasan bhai, kom hjem. Pappa har fått hjerteinfarkt.
Idiot, ta telefonen. Jeg trenger deg. Pappa har fått hjerteinfarkt."
Pappa hadde akkurat vært gjennom en bypass-operasjon.
Så han ble kjørt i full fart til sykehuset. Aisha sier: "Kom hjem nå."
Jeg sier: "Jeg må opptre på Comedy Store.
Jeg kommer etterpå."
Og jeg opptrådde på Comedy Store.
Så kjørte jeg hjem.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg kommer frem, løper opp trappene. Mamma og søsteren min gråter.
Søsteren min ser på meg og sier: "De vet ikke hva du gjorde, det gjør jeg."
Legen spør om jeg er sønnen hans. "Ja." "Og du er over 18? Underskrift."
Jeg underskriver et papir
som frigjør sykehuset fra betalings- ansvar hvis noe skjedde med pappa.
Så farlig er operasjonen.
Jeg skriver under og ser på ham.
Det føles som om jeg skriver under på en dødsattest.
Kroppstemperaturen er så lav at han er blå.
De triller ham inn i operasjonssalen og jeg gir legen permen.
Jeg ser på pappa og tenker at hvis dette er siste gang jeg ser ham,
så tar jeg farvel med en person jeg knapt kjenner.
Jeg venter og håper at operasjonen går bra.
På en eller annen måte overlever han.
Vi sitter på sykehuset og jeg forteller historier om livet mitt.
Og han forteller historier om sitt. Jeg forteller historien om skoleballet.
Han sier: "Hasan, jeg er sint på deg."
"Jeg vet det. Jeg kysset en jente. Det skal aldri skje igjen."
Han sier: "Nei! Hvorfor tilgir du ikke Bethany?"
Han vil være den mest storsinnede igjen. "Hvorfor skulle jeg det?"
"Når jeg kom til USA i 1982, trodde jeg at hvis jeg lot deg gå på skoleball
ville du enten bli gjengmedlem, smelle en jente på tjukka eller selge dop.
Jeg ville beskytte deg.
Og hennes familie så ting om oss på tv. De ville beskytte henne.
Alle er redde for alle, men Hasan...
Du må være modig.
Ditt mot til å gjøre det rette må være større enn frykten for å bli såret.
Så Hasan, vær modig. Hasan, vær modig."
Et veldig vakkert stykke poesi som jeg tenker på hele tiden.
Noen ganger kan jeg tilgi den personen.
Det er historie. Verktøy, slett historikk. Ferdig.
Andre dager sier jeg. "Nei! Dette er House of Cards. Vi knuser fienden."
Jeg visste ikke hva jeg skulle føle før dette...
Pizza Huts nye pizza-sliders er her.
Ni stykker i en eske for bare ti dollar.
Ti dollar.
Kombiner på tre forskjellige måter.
Tre? Ost!
Store, deilige pizza-sliders. Bare på Pizza Hut.
Det er sånn man gjør det fantastisk.
Denne begynte de å sende under collegesluttspillet i basket.
Alle ser den. Kvelden den vises sender kompisene sms. "Hei!
Vet du hvor mange pizza-sliders man får i en eske for bare ti dollar?"
"Ni!"
"Er det sant at man kan kombinere dem på tre måter?"
"Ja, tre."
En kompis sendte et skjermdump. Den her...
"Så nettopp daten min til skoleballet i en Pizza Hut-reklame.
#throwback. #verden er liten.
#fantastisk."
Jeg svarer:
"Men vi dro jo aldri på ballet.
Hvordan har du det?
#MrP, #matte."
Og da svarer hun:
"Jeg vet det. Men tweeten ble bedre sånn.
Si fra når du er i New York."
Og da svarer jeg: "Abso-fuckings-lutt."
Mot min terapeuts råd går jeg inn på Facebook. Hun har offentlig profil.
Jeg begynner å klikke. "Bethany Reed." Greit.
"Bor på Manhattan." Duh, det vet vi.
"I et forhold med..." Jeg klikker.
"Rajesh
Rengatramanajanana..."
Hun dater en indisk fyr, en fyr som er jævlig indisk.
Bare sjekk navnet. Hvor langt er ikke navnet hans?
Det er så langt at det knapt får plass på Facebook-siden hans.
Kjempelangt. Ti stavelser.
Ra-jesh Ren-gat-ra-ma-na-ja-na-nam.
For en vits. Hvor mange bokstaver er det i alfabetet?
Hvor mange bokstaver finnes det i alfabetet? 26?
Og i Rajesh Rengatramanajananam? 25. En mindre enn i hele alfabetet.
Hvor enkelt er navnet mitt? Hasan Minhaj. Kjempelett.
Men det dreit hun i. "Gi meg Rajesh Rengatramana...
fuckings-jananam."
Gud ler av meg!
Jeg går imot terapeutens råd og tar kontakt med henne.
Hun sier: "Ikke ta kontakt." "Du skal si ting jeg vil høre."
"Trenger du en avslutning? Kjør på." "Takk. Vi sees." Terapi er dritt.
"Bethany, jeg opptrer i New York neste uke. Kult om du kommer."
Hun svarer: "Ja!"
Så jeg tar et direktefly fra LA til New York. Pizza Hut-penger.
Jeg spaserer gjennom New York. Dritforbannet. Er det mulig?
Er det mulig? Rajesh Rengatramana...
Hva gjør hun når de har sex? "Åh, Rajesh Rengatramanajananam...
Ja, Rajesh Rengatramanajananam, jeg har så lyst på deg.
Putt din Rajesh i min Rengatramanajananam." - "Slutt!
Ikke forestill deg hvordan hun har sex med Rajesh Rengatramanajananam.
Du har overtaket. Gå inn, vær kul. Gå inn der og vær selvsikker.
Gå inn og ei situasjonen! Vær sånn her...
'Hva skjer?'
Gjør sånn, slikk leppene og spør om hva som skjer."
Jeg øver. Jeg kommer frem til døren, åpner den.
Da hører jeg: "Hasan!"
Hun sitter ute.
Hun så meg øve på gaten.
"Hei! Hva skjer?", sier jeg.
"Er den plassen ledig? Kult."
Jeg går frem og... "Da så... Jeg setter meg her."
Jeg sitter der og... Dere vet når man treffer noen fra fortiden
og plutselig blir like gammel igjen?
Så hele Kanye-følelsen renner ut av kroppen.
Jeg sitter der og er målløs. Som de voksne i Knøttene.
Jeg er målløs. 20 minutter, 30 minutter, 40 minutter.
"Skal du være en darapok igjen? Si noe!"
Hun snakker om leiepriser og jeg avbryter. "Vet du hvorfor vi er her?
Jeg vil snakke om skoleballet."
Hun blir hvit i ansiktet.
Dere visste at hun var hvit. Men det blir hvitere enn hvitt.
"Du visste hvordan det var for meg. Jeg var lojal. En stor greie i den alderen.
Du følte ikke det samme for meg, greit.
Men det som gjorde det enda verre var at du knuste meg sosialt.
Du visste hvor tøft det var.
Jeg ble så usikker at jeg ikke kunne date flere hvite mennesker.
Jeg var så redd jeg ikke kunne være med dem på grunn av hudfargen min.
Vet du hvordan det er?
Og nå som jeg prøver å virkeliggjøre drømmene mine,
skriver du om meg og later som om alt er bra, når det overhodet ikke er det.
Hvorfor gjør du det?"
"Jeg er lei for det", sier hun.
"Men vi var jo 18 år?
Jeg ville virkelig gå med deg. Men moren min var veldig dominant.
Vet du hvordan det er å ha foreldre som kontrollerer livet ditt?"
"Nei. Fortell. Det vil jeg gjerne høre om.
Fortell mer.
Hva?"
Hun sier: Skulle ønske jeg gikk med deg. Men jeg kan ikke forandre det nå.
Jeg trodde ikke du kom til å snakke med meg igjen.
Men jeg skrev til deg fordi du holdt løftet ditt.
Selv om du aldri mer vil snakke med meg, vil jeg alltid støtte deg."
Dere vet hvordan man kan hate mennesker fra fortiden sin?
"De gjorde ditt og datt. Faen ta dem."
I det øyeblikket slapp jeg det.
Knuste det som Voldemorts malacrux.
Men så måtte jeg stille spørsmålet alle lurer på.
"Men hva med mr Rengatramanajananam?"
Hun sa: "Jeg traff en fyr og vi bestemte oss for å flytte sammen.
Jeg trengte penger til depositum og spurte mamma." - "Hva sa hun?"
"Mamma sa nei. 'Du vet hvordan familien min er. Bestem deg.'"
"Hva sa du da?", spurte jeg. "Jeg sa til mamma: 'Ikke igjen.
Dette er ikke videregående. Raj og jeg er bra mennesker begge to.
Og jeg vil være med ham fordi det føles riktig. Bestem deg, du.'"
Jeg ser på henne.
Jeg skammer meg.
Jeg tenker: "Hva driver du med?
Hvorfor jakter du mennesker fra fortiden din som en psykopat?
Du er ikke Liam Neeson."
Så skjønte jeg at jeg ikke brydde meg om henne, bare det hun stod for.
Når man vokser opp vil man bare bli akseptert, vite at man duger.
"Kom og sett deg her. Du er bra." Men det er ikke den amerikanske drømmen.
Det er ikke å be om aksept. Det er å gjøre det alle generasjoner har gjort.
Man gjør ting selv.
Pizza Huts pizza-sliders. Ni i en eske for ti dollar. Det er deg.
Du gjorde det. Du er ikke Hasan Minhaj, men "Hussan Minhajj".
Dette er det nye brune USA. Det er bare å fange drømmen.
Ikke skyld på andre.
Jeg står utenfor restauranten.
Jeg føler meg splittet, hun har jo kommet lengre i utviklingen enn meg.
Hun sier: "Du, jeg og Raj burde møtes."
"La oss ikke gjøre det", sier jeg og går mot t-banen.
Men jeg snur meg mot restauranten for å se henne en siste gang.
For å vite at generasjonsforandringer er mulige. Jeg snur meg rundt og ser.
Men hun er borte.
Og jeg så henne aldri mer.
Men jeg holdt løftet mitt. Jeg fortsatte som komiker.
Jeg visste aldri...om jeg skulle gjøre noe mer enn en Pizza Hut-reklame.
Dere vet når foreldre begynner å gi opp håpet og satser på neste søsken.
"Nå satser vi på Aisha."
En dag fikk jeg e-post fra manageren min.
"Vil du prøvespille for The Daily Show?" Ikke et spørsmål. Det er et krav.
"Pizza Hut, prøvespill for The Daily Show." Jeg sender en film. Det ringer.
"Jon Stewart så filmen. De vil ha deg på audition i New York.
Men, men...
Du må skrive noe helt nytt. Kan du gjøre det?"
"Nei, det kan jeg ikke.
Jeg er ikke Larry David. Jeg kan ikke gjøre Seinfeld. Jeg er en vanlig dødelig."
Jeg går frem og tilbake i min slitne ett-roms og tenker at jeg skal dø.
Det er fantastisk hvordan rasismen slår til når man trenger den som mest.
Det er som å bytte olje på bilen. "Åh, 2 400 mil. Rasisme."
Jeg ser på Real Time with Bill Maher. Har dere sett den?
Dere vet hvordan Bill er. "Tror du på Gud? Du er en jævla idiot."
Og alle tenker: "Åh, den ateistiske profeten har talt."
Det finnes et klipp med ham og Ben Affleck.
Bill Maher sier: "85 prosent av muslimer hater friheten vår.
Vi må samle dem og sperre dem inne."
Ben Affleck svarer: "Er du gal? Samle dem? Sperre dem inne?
Det gjorde vi med japanerne. Sånt kan man ikke gjøre. Er jeg gal?"
"Nei, du er ikke gal", tenkte jeg.
"Du er min hvite prins."
Skjønner dere hva som skjedde i det øyeblikket?
Vi fikk vår første store stjerne som forsvarte muslimer. Vi fikk Batman.
"Kanskje ikke helten vi vil ha, men han er helten muslimene trenger."
"Batman mot Bill Maher." Jeg skriver monologen, drar til New York.
Dingdong. "Velkommen." Skjønner dere?
Produsenten åpner. "Prøvespill for meg og når du er klar kommer Jon.
Kjør den med meg." Vi går i korridorene
og jeg ser bilder av korrespondentene som kom før meg.
Steve Carell, John Oliver,
Sam Bee, Jason Jones,
Ed Helms, Steven Colbert...
og jeg?
Keema roti, jeg?
Vi kommer aldri så langt. Dere vet hvordan det er. Mellomledere til vi dør.
Vi når aldri den store scenen.
Jeg går inn og ser Daily Show- globen. Den er helt ubeskrivelig blå.
Svetten trenger gjennom dressen.
Produsenten sier at vi kan ta den et par ganger.
Jeg går frem til skrivebordet. Sittende presidenter har sittet der.
Jeg setter meg ned og tar vitsen. Nervøs.
"Ta det med ro", sier han.
Vi gjør det en gang til. Nå stammer jeg.
Han sier: "Slapp av, du er morsom."
Noe som er nøyaktig det samme som å si: "Du er ikke morsom.
Ikke slapp av." Jeg føler det. Jeg fikser det ikke. Dere vet hvordan det er.
Alle spør hvordan det gikk. Og du... "Man må være positiv."
Nei, det skjer ikke. Du har mislykkes.
Søknad til medisinstudiet, reise til Karibien... Ferdig.
Du mislykkes. Sånn er det. Vi har alle vært der.
Faen, jeg kjenner at jeg må bæsje.
Jeg er kjempenervøs. Jeg gjør på meg. Vi kjører en tredje gang, da hører jeg...
Jeg kjenner igjen stemmen. Det er jødiske Yoda - Jon.
Han går i tunnelen der gjestene går og er helt bakgrunnsbelyst.
Jeg ser bare en enorm skygge komme mot meg.
Prestasjonene hans høres i hvert eneste skritt.
"Bom! Jeg er Jon Stewart.
Bom! 22 Emmy-priser.
Bom! Jeg fornyet den politiske satiren og humoren. Hva har du gjort?"
Og jeg... "Hørt om Pizza Hut?"
Så kommer han inn i lyset.
Han er lavere enn jeg trodde
og han har skjeggstubber.
Jeg ser på ham og tenker...
"Pappa?"
Han er som en jødisk Najmi. Vi håndhilser.
Jeg kan føle hvordan han fiket til meg i et tidligere liv.
"Jeg kjenner igjen den hånden." Vi sitter der og begynner vi å snakke.
Prompterfyren spør hva vi gjør. "Jeg har det." Én sjanse, 8 Mile.
Jeg lander som en russisk turner. "Takk for at jeg fikk sjansen."
Jeg presser bæsjen tilbake. "Nå skal vi hjem."
Jeg går ut døren, men så hører jeg en stemme: "Hvor har du tenkt deg?"
Det er Jon.
"Åh? Jeg bor i LA.
Jeg må tilbake."
"Men vi ses vel på mandag?"
"Hvorfor det?"
"Du jobber her.
Så vi sees vel på mandag?"
Helt utrolig. "Frem med Oscar-talen, si det du må si."
Det jeg ville si var: "Jon, dette er en av de få tingene jeg har fått
i hele min karriere som faren min kjenner til.
Så takk!"
Men jeg sa:
"Jon!
Faren min...
vet om deg!"
Og han sier: "Sikkert. Vi ses."
Jeg klyper meg i armen. "Hasan Minhaj, du skal være med i The Daily Show."
Jeg løper ut. Jeg ringer kjæresten min. Hun gråter.
Jeg ringer mamma. Hun gråter. Jeg ringer pappa. Han sier "Bra jobba!"
"Hva? Si det igjen. Jeg hørte ikke, pappa. Si det igjen."
Jeg blir nesten påkjørt av en bil.
"Nei, jeg kan ikke dø. Må skrive verdens beste statusoppdatering."
Jeg løper opp, åpner laptopen, går inn på Facebook og ser dette:
JEG SA JA!
Dere ser, ikke sant?
Vet dere hva det betyr?
Skjønner dere?
Jeg er kuren for rasisme.
Jeg har kurert den.
Kanskje ikke kurert, men alle har jo en hensikt i livet.
Noen finner en kur mot kreft eller en vaksine mot ebola.
Livet mitt er et bevis på at hvis du har prøvd brune menn,
så gi aldri slipp på dem.
God natt. Ha det bra. Gud velsigne dere. Elsker dere.
Elsker dere. God natt.
Tekst: Lene E. Nystrøm